Від захисника футбольної команди – до захисника України!
В історію українських бойових звитяг назавжди вписав своє ім’я і цей, зовсім не богатирського зросту, хлопчина зі Сокільників під Львовом
![](https://wz.lviv.ua/img/360x200/e/sapylowit-a3ed1351.jpg)
До безтями закоханий у футбол, він, напевно, мріяв колись, стоячи у центрі стадіону, почути гімн Ліги чемпіонів. Але на його честь звучав інший – Державний гімн. Під цю мелодію односельці проводжали Віталія в останню дорогу. Найвище його досягнення було не у спортивній, а у ратній борні. Зіркою Героя України Віталія Сапила відзначено за виняткову мужність у боротьбі з російським окупантом. У недавніх боях під Києвом випускник Академії сухопутних військ імені Гетьмана Петра Сагайдачного разом зі своїми побратимами із танкового взводу підбили три десятки російських бронемашин. Коли його командирський танк вийшов з ладу, лейтенант швидко перебрався в інший – і продовжив знищувати ворога. А коли і цей танк під вогнем російських мін і снарядів зупинився, український офіцер керував боєм з іншої машини. І тоді по ній випустив фатальну ракету путінський літак…
Його наставником був воїн Небесної Сотні
Віталик змалечку ріс наполегливим, непоступливим. Ці риси, напевно, підмітив його перший спортивний патрон – воротар сільської команди, будівельник за фахом Андрій Дигдалович. Передавав хлопцеві всі ази футбольної майстерності. Так сталося, що коли згодом школяр їздив шукати спортивного щастя у донецький «Шахтар», його перший наставник, громадський активіст, під час Революції Гідності тримав оборону на Майдані. А згодом загинув там від кулі снайпера. Тож тепер у Сокільниках два Герої України – футбольний учитель і його учень. Другий багато що перейняв від першого…
А ось що згадує про Віталія Сапила його професійний тренер Олександр Савченко, під керівництвом якого юний спортсмен п’ять років шліфував майстерність у Спеціалізованій дитячо-юнацькій школі олімпійського резерву №4.
– У нашій команді Віталій виступав на позиції центрального захисника. У нього була відмінна стартова швидкість, тож міг добре зіграти і справа. Мав лідерські якості, через це його обрали капітаном. Випадали шанси проявити себе і у команді Ахметова, куди їздив на перегляд у січні 2014 року. Вважаю, що конкуренцію своїм одноліткам мій вихованець програв не через якісь футбольні недоліки – через власну сором’язливість…
Віталій умів з усіма знайти спільну мову. До нього прислухалися. Роботі на полі віддавався повністю. Був позитивною людиною. І відвертою: що думав – те і казав. Пробував свої сили у ФК «Львів», однак через проблеми зі спиною зав’язав з футболом. Після 11-го класу вирішив стати військовим. Серйозна професія – але у моїй пам’яті він залишиться доброю веселою дитиною…
На загибель колишнього футболіста зреагував президент ФІФА Джанні Інфантіно. Висловивши співчуття з приводу цієї втрати, зазначив: «Ми сподіваємося, що певною мірою наші слова підтримки зможуть принести хоч трохи миру і спокою в цей сумний час».
«Бачу ціль – не бачу перешкод!»
Чи не найкраще з ровесників Віталія знала його двоюрідна сестра Марта Курпіта. Були як споріднені душі.
– Я з тих дівчат, які більше виглядали на пацанів, – розповіла вона кореспонденту «Високого Замку». – Ми вчилися з ним в одному класі, в одній школі, жили на одній вулиці. Міцно дружили. Разом веселилися. Те, що подобалося йому, подобалося мені. Так само, як він, грала у футбол. У дитинстві, траплялося, захищала його від хуліганів. Разом ми були такою силою, яку годі було побороти: я стояла за нього, він – за мене. Іноді спалахував як сірник: щось не те – розправляв крила. Завжди обстоював справедливість. Якщо хтось зачепив інтереси його власні, його сім’ї, друзів, близьких – не давав нікого образити. Казав: так не має бути! Хто чинить неправильно, має за це відповісти.
Віталій дуже хотів бути військовим. Постійно переглядав відео з танками, у гаражі крутився біля техніки, любив ремонтувати її. Пригадую, у комп’ютерні «стрілялки» міг грати годинами. Годі було його відірвати. Не відходив від монітора, поки не переміг. Завжди вигравав. Одного разу провів біля комп’ютера 17 годин! Не скажу, що був ігроманом. Гаслом його життя було: бачу ціль – не бачу перешкод!
На якомусь етапі навчання в Академії, здавалося, охолов до танкової справи, але та його слабинка була недовгою. Взяв себе у руки. Коли тяжко у науці доводилося мені (а я вчилася у Польщі), всіляко підтримував. Був самостійним. Бувало, будучи на службі, дзвонив: а як зупу зварити? Кажу, прийде мама – зварить тобі їсти. А він – ні, я сам. Навіть якщо мав якісь проблеми, не показував цього, не хотів комусь завдавати клопоту: все нормально у мене!
Благала повернутися живим
– Напевно, Віталій щось відчував, – продовжує Марта. – Якось сталося так, що ми посперечалися, посварилися. Зазвичай у таких випадках наше примирення відбувалося без довгих церемоній: побачилися, обнялися – і забули про конфлікт. А того разу він був якимось дуже серйозним: підійшов до мене і довго просив пробачення.
Згодом я дізналася, що незадовго до своєї смерті Віталик за щось просив пробачення і у своєї матері. Те його телефонне повідомлення було дуже-дуже довгим…
24 лютого я прокинулася від того, що розривається телефон. Дзвонили одногрупники з Польщі: «Чи ти жива? У вас війна!». Знала, що Віталик у той час перебував під білоруським кордоном. Написала йому SMS-ку: «Все буде добре. Я молюся за тебе. Повернись живим, благаю!».
Віталик не відписував, хоча був в онлайні…
Мені було так погано, що не знала, куди подітися. Тітка сказала, що Віталика відправили під Київ. Столиця тоді стримувала атаки росіян. Наступного дня до мене у кімнату зайшов тато і сказав: «Віталика вже нема…». Я була у шоку. Не могла повірити. Набрала номер тітки – а з трубки почувся жахливий крик.
В Інтернеті я опублікувала пост про цей жах. А хрещена мати Віталика з Польщі відписала мені: не пиши цього, то все – неправда. Але всі сумніви розвіялися, коли дізналися, що про смерть Віталика повідомив його командир…
Пізніше, на похороні, дівчина, яка служила з моїм братом в одному підрозділі, розповіла деякі подробиці його останнього бою під Гостомелем. Віталик був командиром танкового взводу. Коли його танк вийшов з ладу, він пересів на другий. Коли і той зупинився під ворожим вогнем, попросив командирів дати йому третій танк. Його відраджували, наказали повертатися. Але Віталик наполіг. На цей третій танк була атака з повітря: у бойову машину російський СУ-25 випустив ракету...
У домовину поклали м’яч і батончик «Снікерс»
У мережі Instagram двоюрідна сестра Віталія Сапила позначена під ніком «Снікерс». Це – її улюблені солодощі. Якось влітку брат пригостив її цим батончиком: мовляв, підкріпись – ти після своїх футбольних тренувань стала такою худою…
На похороні Віталія разом із футбольним м’ячем Марта поклала у його домовину «Снікерс». Пояснила нам свій вчинок так:
– Брат колись пригостив мене – тож я повинна була йому віддячити…
Читайте також: «Минула четверта доба тиші. Щодня я себе переконувала, що просто нема зв’язку – там війна…»