«Щоб збільшити ресурс критичного мислення, треба контактувати з реальністю»
Розмова з психологинею, психотерапевткою, а віднедавна ректоркою Українського вільного університету у Мюнхені Ларисою Дідковською
![Наталія Балюк та Лариса Дідковська. Колаж "Балючі теми"](https://wz.lviv.ua/img/360x200/0/baliuchitemy-85f7617c.jpg)
«Навіть у молитві - „Хліб наш насущний дай нам сьогодні“, а не через пів року»
— Про інформаційний фронт. Він, як на мене, зараз посилився, це видно по тому, як українці почали купуватися дедалі більше на ворожі ІПСО. Як давати собі з цим раду?
— У чому небезпека емоцій, афекту? Він спричиняє так звану тунельну, або звужену свідомість. Якщо ми налякані, то пріоритетне завдання — уникнути небезпеки, а вправо-вліво, що там і як там, ми вже не контролюємо, не аналізуємо. Ми третій рік у ситуації напруги, психоемоційної виснаженості. Якщо до цього рівня постійно діючої тривоги додати ще трохи-ще трохи, то це як та коняка, яка два мішки ще може тягнути, але чотири вже ні. Відтак ресурси власної критичності, власної реактивності виснажені і вичерпані. Як можемо їх збільшити? Контактувати з реальністю. Найпереконливіший аргумент — це фактаж. Тому що «ось усе погано!». Ні, не все погано, це село не захоплено, це місто наше, тут наші прапори. Факти такі, що цей страх, цей афект, ця катастрофізація не має підстав.
Страх — це продукт уяви. Є реальна небезпека, і ми на неї реагуємо рефлекторно, але є вигадана небезпека. Людина на вигадану небезпеку реагує так само, як на справжню. Це розуміють маніпулятори інформаційним простором, це прекрасно розуміють спецслужби всіх часів і народів. Налякати — означає зробити слухняним, зручним. Нащо мама каже дитині «не лізь, бо втопишся». Хіба вона справді вірить, що дитина втопиться? Ні. Вона лякає. Для чого нагнітається катастрофізація страху?
Щоб мати зручних, переляканих індивідів. Один гусак лякається, і ціла згра ґаґає. Є механізм групової індукції, або групового зараження. Ми приходимо на стадіон спокійні і врівноважені. А через 15 хвилин всі верещимо. Чому? Механізм групового зараження. Якщо правильно організувати це групове зараження, то за цими законами групової індукції ми будемо заражатись певними емоціями.
— Як чинити цьому опір?
— Перший пункт я вже назвала — фактаж. Пункт другий — «А як ти думаєш?». Це хтось кричить, це хтось тобі говорить, а як ти сам думаєш. Тобто апелювати до власного розсуду, мислення, здорового глузду, спокою. Третій пункт — критичність мислення.
Не вірити так, як вірять малі діти, не вірити так, як вірило людство на початку, коли все мало магічне мислення. Аналізувати, зважувати. Треба дивитися, як давали собі раду попередники. Знаменитий Віктор Франкл, автор книжки «Людина в пошуках сенсу», писав, що першими гинули ті, котрі думали, що все швидко закінчиться, другими гинули ті, які думали, що це ніколи не закінчиться. Хто залишався жити? Ті, які жили тут і тепер, які виконували свої щоденні ритуали. В умовах абсолютної невизначеності важливо мати бодай якусь визначеність. Навіть у молитві «Хліб наш насущний дай дай нам сьогодні», а не на пів року. Якщо навчитися жити тут і тепер, якщо контактувати з реальністю, а не з вигадкою, не з чиєюсь маніпулятивною стратегією впливу, то це означає заповнювати свій простір тими подіями, на котрі я маю вплив. Є молитва Оптинських старців: «Господи, дай мені сили зробити те, що від мене залежить, смирення або терпіння прийняти те, що від мене не залежить, і розум відрізнити перше від другого»
«Найбільша цінність у житті - саме життя»
— Оце вміння жити тут і тепер дуже важливо, тому що багато зараз людей мають синдром так званого відкладеного життя. Ніби жити тут і тепер повноцінним життям в умовах війни якось навіть незручно.
— Найбільша цінність у житті - саме життя. І яким змістом ми його наповнимо, таким воно в нас і буде. Це не означає, що нам потрібні якісь несамовиті свята чи грандіозні шоу, це справді буде недоречно. Але чи потрібні такої самої інтенсивності відчай, розпач, страждання і драматизація? Не думаю. Тоді життя втрачає сенс, воно перетворюється лише на страждання, на горювання, і чи буде таке життя влаштовувати людину довго? Те, що ми вміємо виживати, — це правда. Чому ми третій рік даємо собі раду, хоча світ прогнозував нам тиждень чи два? Тому що вони вміють жити, а ми вміємо виживати. А на війні навик виживати актуальніший, ніж навик жити.
«Реактивна тривожність піднялася в усіх. Це як йти проти вітру»
— Я за собою стала помічати, що довго не можу на чомусь сконцентруватися. Раніше любила ввечері подивитися фільм, переглядала його з насолодою. Зараз дивлюся 10−15 хвилин, ніби гарний фільм, а я вже не хочу його дивитися. Мені треба на щось переключитися. Те саме й з багатьма іншими функціями: книжку починаю читати, кидаю. Що зі мною не так?
— Це високий рівень тривожності. Спокійна тварина що робить? Лежить або спить, а налякана — метушиться. Це наша психоемоційна напруга. Ми всі дивимось у телефон, коли сирена виє. Бо ми на війні.
— Тобто у мене вже є тривожний синдром?
— Він є у всіх. Реактивна тривожність піднялася в усіх. Це як йти проти вітру. Коли йдемо проти вітру, треба додаткових сил докладати, щоб долати його тиск.
— Чи можуть бути якісь наслідки для моєї психіки?
— За якийсь час і наша тривожність, і наша реактивна емоційність, і наша підвищена вразливість, і чутливість повернуться до попереднього стану, але тільки тоді, коли гарантії безпеки будуть достовірними. Зараз гарантій безпеки ще немає.
— А що мені треба робити, щоб це подолати? Наприклад, пересилювати себе і додивлятися фільм?
— З тривогою можна обходитись по-різному. Її можна переключити на будь-яку іншу діяльність. Чому у психіатричних лікувальних закладах, починаючи з XV століття, були майстерні, грядки? Їх не було в кардіології, в гастроентерології. Коли є напруга, тривога, на яку не маємо впливу, свою енергію збудження можна каналізувати на будь-яку іншу активність. Наприклад, клеїти якісь коробки, або варити їжу, або мити підлогу. Звідси три користі: по-перше, я відреаговую, або відканалізовую своє напруження в конструктивний спосіб. По-друге, повертаю контроль над своїм життям. І третя користь — результат своєї діяльності.
— У 2023 році відчутно збільшилась кількість розлучень. За статистикою, українці розлучалися на 35% більше, ніж у 22-му. До речі, у 22-му ця статистика зменшилася. Про що це свідчить?
— Війна — додаткове навантаження на сімейну систему, додаткові виклики. Якщо сім'я була ресурсна і стабільна, тоді це екіпаж, це партнерство компліментарне. Вони доповнюють одне одного, долаючи перешкоди. Але якщо сім'я була дисфункційна, то додаткових випробувань така родина вже може не витримувати, і тоді з партнерів перетворюються на ворогів, які звинувачують одне одного.
— Чи є шанс зберегти ці сім'ї?
— Маємо дві потреби в нашій взаємодії з іншими: потреба у прив’язаності, і для цього нам потрібен інший, і потреба в автономії, тоді інший нам заважає. Баланс прив’язаності і автономії - головне, що буде допомагати зберегти ресурсність сім'ї. Не чіплятися одне до одного, якщо роздратований. Автономізуватися в негативних переживаннях. Натомість, якщо це відчай, розпач, потреба у турботі, тоді дати можливість отримати цю прив’язаність, розділити свої проблеми, переживання з кимось. І це буде допомогою, яку можеш отримати в сім'ї. Якщо це є щось, що можна делегувати, ну не драматизувати, не лементувати, а відмовитись від якихось додаткових навантажень. Що роблять, коли човен тоне чи повітряна куля опускається? Викидають баласт. Залишають тільки те, що є життєво необхідним, і не зважають на те, що є зайвим. Коли люди втікали у перші дні повномасштабного вторгнення, вони не брали зі собою останніх моделей побутової техніки, а брали вкрай необхідні речі. Значить, можемо відмовитись від багатьох речей, які є зайвими, не дратуватись через те, що не є важливим. Війна — це ще й ревізія цінностей. Чому повоєнне покоління після Другої світової було дуже ейфоричне? Чому вони так багато збудували? Чому так багато створили? Тому що енергія життя, енергія творіння, а з другого боку — полюс смерті. І оскільки полюс смерті дуже актуалізується під час війни, то полюс життя теж актуалізується для рівноваги, і тому закохуються, і тому народжують дітей, і тому будують нові союзи, і тому цінність життя та любові посилюється реальністю втрати і того, і того. І тоді смачніша їжа, і тоді цінніше тепле приміщення або чиста постіль.
— У нас непроста розмова. Щоб закінчити на позитивній ноті, розкажіть ваш улюблений професійний анекдот.
— Що спільного і чим відрізняються психотерапевт і повія? Спільне — і ті, й ті надають інтимні послуги за гроші, але повія з роками дешевшає, а психотерапевт — дорожчає.