«Щоб збільшити ресурс критичного мислення, треба контактувати з реальністю»
Розмова з психологинею, психотерапевткою, а віднедавна ректоркою Українського вільного університету у Мюнхені Ларисою Дідковською
![Наталія Балюк та Лариса Дідковська. Колаж "Балючі теми"](https://wz.lviv.ua/img/360x200/0/baliuchitemy-9f0bb215.jpg)
«Загоюються усі рани, в тому числі і душевні»
— Пані Ларисо, ми живемо два з половиною роки у стресі, а до стресу війни додаються проблеми кожного з нас: у когось сімейні, у когось хвороби. Як нам дожити, дотягнути до Перемоги, щоби у подальшому цей хронічний стрес не відгукнувся хворобами? Бо стреси, на жаль, провокують хвороби.
— Cтрес має свою динаміку і свої етапи. Перший етап стресу — тривога, яка є реакцією на небезпеку. Після того — етап мобілізації. Так активуємо всі свої ресурси, свою енергію. Але оскільки ми живі істоти, то такий стан не може тривати безконечно. Не можемо викинути одну батарейку і вставити другу. Мусимо енергію, яку вичерпали, десь брати. А оскільки війна триває вже третій рік, то цієї енергії не дуже багато залишилось. Зараз в українців третій етап стресу — виснаження. Але чи на фазі виснаження все так фатально? Ні, просто треба нашою енергією розпоряджатися правильно. До прикладу, мер міста Перемишля розповідав, що через їхнє місто пройшло 14 млн українських біженців на початку війни, але вісім з них потім повернулися. Чому? Поки ми в афекті, поки це початок нашого переляку, нашого стресу, то свідомість сфокусована тільки на одному завданні: врятувати життя. Цей афект вже закінчився, не абсолютно, бо він перманентний. Гострий стрес має початок, кінець і завершення, але є хронічний стрес. Тож головне завдання цього третього етапу — селективність, вибірковість: на що ми енергію будемо витрачати, на що будемо реагувати, а до чого ми вже пристосувалися. Є два ресурси організму, які завдяки нашій біологічній організації рятують нас. Перший — це адаптаційний ресурс. Людина, яка заходить у темну кімнату, спочатку не бачить нічого, але за якийсь час бачить предмети, які там є. Чи пристосувалися ми до війни? Так, кожен у свій спосіб, але пристосувалися. Другий наш ресурс — регенераційний. Заживають будь-які рани. Б'ємо коліна у дитинстві, ламаємо руки-ноги. Але за якийсь час збігаються наші еритроцити, лейкоцити, лімфоцити — і рана гоїться. Те саме стосується душевних ран. Є рани, які назавжди залишають людину іншою, назавжди. До прикладу, ампутанти: у них не буде кінцівки. Вони адаптуються до життя на протезі. Те саме з душевними ранами — ми звикнемо з цим травматичним досвідом жити собі далі. Людина має дві характеристики: одна характеристика — «універсальність». Немає підручника «психологія Олі» чи «психологія Петі». Є підручник психології людини. Але друга наша характеристика — унікальність. Немає такої іншої пані Наталі, немає такої іншої мене, немає такого іншого будь-кого з восьми мільярдів людей, що живуть на землі. Комбінація унікальності та універсальності створює так звану індивідуальну психологічну реакцію на стрес. Ті самі події, ті самі досвіди, ті самі травми в одного викличуть дуже емоційну, драматичну реакцію, а інший буде більш індиферентний, більш байдужий…
— А від чого залежить реакція людини?
— Від трьох чинників. Перше — тип нервової системи. Маємо сильні типи нервової системи, де процеси збудження і гальмування збалансовані, а є слабкий тип нервової системи, де, до прикладу, процеси збудження переважають над процесами гальмування. І тоді ця людина не може всидіти на місці. Вона все робить швидко. Це той, хто біжить складати іспити у першій трійці, і всі кажуть: «Який хоробрий і відважний!». А у нього невеликий ресурс контейнерування, у нього збудження переважає над гальмуванням, відтак витримувати невизначеність йому важко. Є інший тип нервової системи, коли процеси гальмування переважають над збудженням: усі вже вирішили і здали, а він ще пише, всі вже одружились, а він ще не одружується…
Другий чинник — це досвід попередніх травм. Не випадково є приказка, що за одного битого двох небитих дають, або кажемо: все, що нас не вбиває, робить нас міцнішими. Якщо є досвід подолань перешкод, небезпек, то цей досвід може нас загартовувати, відтак будемо більш стресостійкішими, відпірнішими.
І третій чинник — біда, розділена на двох, стає вдвічі меншою. Якщо є з ким поділитися нашою бідою, вона ніби стає меншою.
«Інстинкт материнства потужніший за інстинкт самозбереження»
— Багато наших проблем походить з дитинства. Зараз молоді мами виховують дітей в умовах війни. На що їм треба звертати увагу, аби діти виросли без психологічних травм, щоб стрес війни не відгукувався у дорослому житті проблемами?
— Мати, як будь-яка самка, мусить дбати про безпеку свого потомства. Що робить курка, коли бачить орла в небі? Накриває своїх курчат крилами. Що робить кицька, котра бачить собаку поряд? Боронить своїх діток. Інстинкт материнства у нормі потужніший за інстинкт самозбереження. Скільки знаємо історій про мам, які накривали своїми тілами діток під час бомбардувань. Скільки було мам, які ховали дітей і йшли назустріч небезпеці, щоб відвести її від місця, де заховане потомство.
Є п’ять так званих умов клімату безпеки.
Перша умова — захист.
Друга — стабільність: якщо налякана мама, налякане дитя. Тому материнська емоційна стабільність, фізична стабільність є гарантією безпеки дитини. Третя умова — тепло, тепло тілесне, тепло душевне. До маленьких діток ми говоримо ніжною, люблячою, спеціальною мовою. Для чого? Щоб ляля чула, що до неї тепло ставляться. Чому тулимо діток до грудей? Оце тілесне душевне тепло.
Четверта умова — свобода дій. Це не означає, що дитина може піти куди завгодно. Це означає, що не мусить бути затиснутою. Навіть немовлят зараз не сповивають. Ще в нашому дитинстві ми були всі туго спеленуті, «щоб були рівні ноги». Така собі версія, але мамі так зручніше. Якщо дитя лежить стовпчиком — можна робити свої справи. Свобода дій — мама присутня, але дитина може взаємодіяти зі світом.
І п’ята умова — передбачуваність, або прогнозованість. Дитина повинна знати, що вона має отримати від матері і має можливість це отримати. Не так, що її обіймають, люблять, тулять, а потім проганяють, сварять і кричать «не заважай!». У такому випадку наступного разу дитина вже не знатиме, чого очікувати від мами: чи захисту і турботи, чи покарання і страху.
— А в умовах війни немає якогось шостого чи сьомого пункту?
— Є найважливіше — ресурсність самої матері. Це не означає, що вона має бути безтурботна і байдужа до того, що її оточує. Це було б неадекватною, парадоксальною реакцією. Тривога і страх — це нормальні реакції на ненормальні події. Є список психотравматичних подій залежно від інтенсивності їх переживань. У цьому списку поза 100 подій, але зараз маємо «джекпот». Перша п’ятірка найтравматичніших подій у житті людини — це війна, розлучення, еміграція, втрата близьких і власне смертельна хвороба. Чи можна ці події проживати байдуже, індиферентно? Це було би свідченням вашої неадекватності. Емоція — це реакція на подію, і вона має дві основні функції - сигнальну і регуляторну. Наша емоція повідомляє нам про те, що сталося, і регулює нашу поведінку на подію. Які зараз емоційні ресурси матері: там є страх? Мусить бути. Ми живемо третій рік у перманентній небезпеці. Там є злість і гнів? Мусить бути, бо маємо безмежну ненависть до нашого ворога. Там є тривога, відчай? Так!
Ми сподівались на швидку перемогу, на допомогу світу, на солідарність тощо. З наших сподівань не так багато реалізовано. Тож з яких емоцій складається мамина палітра? Більше мінорних. Але дитина не має іншого зразка емоційного стану. Емоції мами — це те, що буде переживати її потомство. І це додаткова відповідальність матері.
— Тобто брати себе в руки…
— Так, пам’ятаючи, що дитина від вас заспокоюється.
«На початку війни стався квантовий стрибок нації»
— Є різні види стресу: є стрес, дистрес, параноїдальні настрої, а є ще еустрес — це позитивний стрес. Мені здається, на початку війни, у перший рік війни українці перебували у цьому еустресі, який і давав імпульс для боротьби. На скільки його вистачає?
— Еустрес — це ресурс, це яскравість нашого життя. Весілля — це теж стрес, і побачення — це стрес. Це радість, але це теж тривога, переживання, це теж зміна емоційного стану.
На початку війни стався такий квантовий стрибок нації: ми всі разом боронимо нашу свободу, незалежність, ідентичність, національну ідею. Був спалах патріотизму. Була консолідація всіх сил нашої країни на різних рівнях. Черга на здачу крові в донорських пунктах. Черга добровольців, які записувалися в Тероборону. Всі намагалися в якийсь спосіб долучитися до Перемоги. У кожного було своє місце максимальної ефективності. Хтось ліпив вареники, плів сітки. Бо «гуртом і батька легше бити». І було дуже радісно, було ейфорійно, була віра в те, що швидко подолаємо цю небезпеку. Є ще наш предвічний комплекс меншовартості. І тут ми отримали шанс довести собі нашу могутність, нашу силу. Тепер весь світ побачив, якою мужньою є наша країна. Я виступала на різних міжнародних конференціях з психологічними дослідженнями динаміки переживань під час війни. Мене вражало, що перед війною любов до себе була вищою, ніж любов до інших. А з початком війни любов до інших стала перевищувати любов до себе.
— Чому?
— Тому що консолідація, тому що всі волонтери, тому що вся західна частина України приймала у себе східних друзів і знайомих.
У моєму оточенні усі приймали у себе знайомих з Харкова, Запоріжжя, Дніпра…
«Ми думали, що війна — це стометрівка, і не розрахували сили»
— Яка динаміка за ці два з половиною роки відбулася у свідомості українців?
— Мобілізаційний ресурс завершився. Бо немає безмежної кількості сил і енергії. Стометрівку і марафон біжать з різною швидкістю. Що можна пробігти на максимальній швидкості? Найменшу відстань. 100 метрів ми біжимо з максимальною швидкістю, але потім падаємо за фінішною стрічкою. Натомість як біжать марафон? Поволі, розраховуючи сили. Спочатку ми думали, що війна — це стометрівка. Ми з максимальною швидкістю намагалися досягти мети — перемоги. Але зараз очевидно, що це не стометрівка.
— Тобто ми не розрахували сили?
— Так. І на ось цьому етапі виснаження ми вже дозуємо свої активності, вибираємо, що робити, а що вже не робити. До прикладу, на початку наші психотерапевтичні групи фахового супроводу були щодня, і так тривало майже пів року. То зараз групу підтримки для гештальт-терапевтів маємо раз на місяць, групу підтримки для тих, хто за кордоном, раз на місяць. Тобто зараз маємо фільтри: на що моєї сили, енергії і можливостей вистачить, а на що — вже ні.
— Хоча, може, люди зараз більше потребують підтримки.
— Вони більш адаптовані і перейшли у «сплячий режим». Такої мобілізації, ейфорії, афективного спалаху вже не буде. Бо на нього немає сил. Це не означає, що люди перестали робити те, що вони робили. Вони роблять, але у більш щадному режимі витрат своєї енергії.
— Ви також практикуюча психотерапевтка. Хто і з якими запитами до вас звертається?
— Люди, котрі пережили втрати. Не обов’язково смерть. До прикладу, сім'ї, які розділені, — хтось виїхав за кордон, а частина сім'ї тут. Ті, хто втратив рідного чи близького, який загинув на фронті, ті, які стали інвалідами і мають втрати своїх функцій. Тому наймасовіший запит — про роботу з втратами. Другий запит — психоемоційне виснаження, емоційне вигоряння. Найчастіше проводимо супервізії для психологів і психотерапевтів, для соціальних працівників, які працюють на сході, для волонтерів.
У літаках стюардеса у випадку катастрофи в першу чергу надягає кисневу маску собі, а потім каже зробити це тим, хто поряд. Другий запит — на цю кисневу маску. Третя категорія запитів — про невизначеність, «скільки ще?». І все це підіймається з маніпуляціями в інформаційному просторі, бо війна йде на всіх фронтах. Інформаційний фронт — один із найдієвіших.