«У збірній я була єдиною, хто розмовляв українською. Казали: «Перейди на російську, бо тебе заклюють»
Капітан збірної України з художньої гімнастики розповіла про успіхи і невдачі команди на Олімпіаді-2024
![](https://wz.lviv.ua/img/360x200/c/himnastka-ad56e95d.jpg)
21-річна гімнастка збірної України, львів’янка Марія Височанська — багаторазова чемпіонка Європи та призер світу, учасниця двох Олімпійських ігор — у Токіо та Парижі. Щоправда, Олімпіада у Токіо 2020 р. відбулась під час епідемії коронавірусу, на трибунах не було публіки, відтак спортсмени не змогли сповна відчути олімпійського духу.
Цього року у Франції збірна України з художньої гімнастики вийшла у фінал та посіла сьоме місце. Нашим граціям, на жаль, не вдалося стати на п’єдестал та вибороти медаль, але були за крок до п’єдесталу… За виступом українських красунь спостерігав увесь світ!
Я поспілкувалась з капітаном збірної України з художньої гімнастики Марією Височанською. Марія — щира і комунікабельна, відчувається її сильний характер. Звернула увагу на красивий ланцюжок з олімпійськими кільцями на шиї дівчини. Виявилось, це подарунок від батьків на 20-річчя.
Батько Марії — Олег Височанський — керівник Львівського будинку воїна. Нині служить у ЗСУ, але знайшов можливість приїхати у Париж, аби разом з дружиною підтримати доньку під час виступу на Олімпійських іграх. Марія, побачивши тата з мамою на трибунах з українським прапором, розчулилася… Після виступу в інтерв’ю журналістам сказала: «Чудеса трапляються…».
![Марія Височанська з батьками у Парижі](/images/interview/2024/08/%D0%B3%D1%96%D0%BC%D0%BD%D0%B0%D1%81%D1%82%D0%BA%D0%B02.jpeg)
В інтерв’ю «ВЗ» Марія Височанська розповіла про складний шлях у професійний спорт, конкуренцію на килимі та… перше кохання.
— У мене є старший на вісім років брат. Ми жили усі разом з батьками моєї мами у трикімнатній квартирі у Львові. Було досить тісно, — згадує своє дитинство Марія. — Коли я була у 5-му класі, ми з батьками переїхали у нову квартиру.
На художню гімнастику мама відвела мене у 4 роки. Я була активною з дитинства. Мама теж колись займалася гімнастикою, дуже любить цей вид спорту. Мама — вчителька географії. Брат — вчитель історії.
Моя перша тренерка з гімнастики — Ірина Руда. Коли ми прийшли з мамою на СКА, вона якраз набирала у групу діток. Пам’ятаю, була година тренування, я три рази відпрошувалась у туалет (усміхається. — Авт.). Тренерка сказала, що поставить горщики у залі або одягне мені памперси… І я перестала відпрошуватися.
У 5 років я пішла у перший клас. Тренування — три рази на тиждень, я втомлювалася і не хотіла ходити на гімнастику. Мама усіляко заохочувала: «Ти тиждень походиш на тренування, а у п’ятницю підемо у «Макдональдс». Або: «У тебе будуть змагання, і буде гарний купальник. Якщо хочеш його одягнути, треба потренуватися…».
У другому класі було більше змагань, я отримувала медалі, подарунки. Спортивна атмосфера мені сподобалась, тож вже сама хотіла ходити на тренування.
— Тато підтримував?
— Тато підтримував. А ось дідусь мене жалів, казав батькам: «Що ви з дитини знущаєтеся, нехай відпочине».
— Гімнастика — це величезні фізичні навантаження, сувора дисципліна…
— Коли влітку ми їхали на збори, вправи виконували під палючим сонцем… Не здаєш елементів — не купаєшся у морі… Усі твої однокласники їздять у поїздки, ходять разом гуляти, у кіно. У мене цього не було. Після останнього уроку я бігла на тренування. У 12−14 років часто пропускала школу, брала участь у чемпіонатах України. Потрібно було більше тренуватися, щоб добре підготуватися.
![](/images/interview/2024/08/%D0%B3%D1%96%D0%BC%D0%BD%D0%B0%D1%81%D1%82%D0%BA%D0%B04.jpeg)
Звісно, було складно. Але такого моменту, що хочу кинути гімнастику, не було. У 9-му класі я переїхала до Києва, навчалася у спортивній школі. Уже вісім років живу і тренуюся у Києві.
— В якому віці стали професійною спортсменкою?
— Професійний спорт починається тоді, коли потрапляєш у збірну. Я була два роки у резерві, ми займали призові місця на чемпіонатах України (представляли область, місто). Коли спортсмен їде на міжнародні змагання і представляє країну, це вже професійний спорт. Я з 14 років представляла Україну на міжнародних змаганнях!
Самостійне життя у мене почалося досить рано. У спортивній школі, де я жила і навчалася з 14 років, були жахливі побутові умови. Не було нічого, окрім ліжка… Навіть душу не було. Батьки час від часу до мене приїжджали. Психологічно було важко. По два тренування вдень, плюс уроки… Я щоразу плакала, коли мама їхала…
![](/images/interview/2024/08/%D0%B3%D1%96%D0%BC%D0%BD%D0%B0%D1%81%D1%82%D0%BA%D0%B03.jpeg)
Спочатку дівчата мене не сприймали. У збірній я була єдиною, хто розмовляв українською мовою… Мені казали: «Перейди на російську, бо тебе заклюють». Я не вмію говорити російською, не розумію її… Ця мова була для мене чужою. Тому моя адаптація була складною, не розуміла зауважень тренера, бо виросла в україномовному середовищі. Утім, через якийсь час ми з дівчатами здружилися. У нас конкуренція лише на килимі, поза килимом — ми друзі!
— До гімнасток, мабуть, жорсткі вимоги щодо харчування, треба «сидіти» на дієтах…
— У Львові тренер нас не важила, могла часом сказати: «Ти набрала трішки зайвої ваги. Йди зважся». У збірній жорсткі вимоги до ваги. Якщо набрав кілограм-два, їх треба скинути. Як це зробити? Більше тренуватися, менше їсти! Коли я приїхала до Києва, нас важили тричі на день! Вага, зовнішній вигляд — це важливо.
Тренерка мені каже: «Ти що, здуріла? Ти набрала 600 грамів.
Їж, але не пий води…". Якийсь час я майже не пила води (лише 200 мл на день). Дуже боялася набрати зайвої ваги. Після чемпіонату приїхала до Львова, і мама повела мене до лікаря. У мене було зневоднення організму…
Під час карантину я набрала зайві кілограми, бо почала пити воду (могла 2,5−3 кг набрати за два дні). За це постійно отримувала від тренерів… Мусила додатково бігати на стадіоні, у спеку… Загалом, це болюча для мене тема.
— Розкажіть, будь ласка, про Олімпіаду у Токіо. Які тоді у вас були враження?
— Рішення, хто їде на Олімпіаду, ухвалює головний тренер збірної Ірина Дерюгіна. Одна команда може виграти ліцензію, а на Олімпійські ігри поїде інша команда. Перед Олімпіадою у Токіо деякі дівчата не витримали, пішли зі збірної… Був жорсткий карантин! Два роки ми тренувались лише у залі, змагань не було, мотивації — нуль.
За два місяці до Олімпійських ігор у Токіо я отримала травму ноги. На змаганнях з Кубка світу у Баку (Азербайджан) мене збила з ніг дівчинка… Був перелом, розрив зв’язки. У Баку мені поставили на ногу гіпс. Коли я повернулася до Києва, лікарі сказали, що треба робити операцію, у стопу вставляти металеві штирі. Біль був жахливий, моральний стан — ще гірший. Зробили операцію. Я не знала, чи поїду на Олімпійські ігри, чи зможу до того часу відновитися. Дівчата тренуються, а я цілий день лежу у кімнаті… Цілу ніч плакала у подушку, коли сусідка по кімнаті сказала, що навряд чи зможу відновитися так швидко…
Чотири тижні я була у гіпсі, але все зажило. Лікарі були шоковані, що все так швидко зрослося. Те, що буду тренуватися через шість тижнів після операції, ніхто й подумати не міг. Спершу тренувалася у кросівках, потім одягла чешки. Кросівки зняла на два тижні раніше, ніж треба було, але про це нікому не сказала. Я дуже хотіла поїхати на Олімпіаду! У Токіо виступала з металевими штирями у стопі…
— Хто поїде у Париж, теж до останнього не знали?
— Не знали. У 2023 році через конфлікти з нашої команди пішло двоє досвідчених спортсменок. Натомість прийшли молодші. Я стала капітаном, бо була найстарша і найдосвідченіша. Ліцензію на Олімпіаду ми виграли. Я, як капітан, робила все, щоби дівчата одна одну підтримували, були дружними. Буває, команда не знаходить спільної мови… Тоді значно важче досягти результату.
![](/images/interview/2024/08/%D0%B3%D1%96%D0%BC%D0%BD%D0%B0%D1%81%D1%82%D0%BA%D0%B05.jpeg)
За пів року до Олімпіади команду знову поміняли. Прийшли двоє 16-річних дівчат замість двох більш досвідченіших спортсменок… На Олімпійські ігри мають їхати більш психологічно підготовлені спортсменки, які підсилюють одна одну.
Втретє збірна України з гімнастики посідає сьоме місце на Олімпіадах. Цього року у програмі зі стрічками і м’ячами були допущені помилки. А так ми могли бути олімпійськими чемпіонами — перший раз в історії гімнастики. Україна ще не була на п’єдесталі.
— Як спортсмени справляються на змаганнях з хвилюванням?
— Кожен по-різному. Штатного психолога у збірній немає. Якщо у мене все виходить на тренуваннях, я почуваюся впевнено на змаганнях. Мені немає за що хвилюватися.
Треба насолоджуватися моментом виступу. Ми заради цього працюємо по 12 годин на день у залі! Олімпіада — мрія кожного спортсмена! Це те, до чого вони йдуть з чотирьох років…
— З фронту на Олімпіаду приїхав ваш тато. Ви до останнього не знали, чи він приїде…
— Я батькам купила квитки. Кажу: «Якщо не зможете приїхати, продасте квитки». У перший день дивлюся на трибуни, немає, думаю, значить, не змогли приїхати. Концентрація — не на цьому… Після програми зі стрічками і м’ячами ми отримали високі оцінки і потрапили у фінал. Йдемо з дівчатами повз трибуни, я повертаюся, бачу маму з татом. Батьки ніколи не їздили на міжнародні змагання. Завжди дивились пряму трансляцію або відеозапис. Вперше були присутніми у залі під час Олімпійських ігор. А там атмосфера — нереальна! Я була рада, що вони ще й час разом проведуть. Мама тата рідко бачить.
Знаю, що мама сказала татові: «Ти маєш це зробити! Це буває раз у житті. Знайди правильні слова, щоб тебе відпустили». І тато знайшов такі слова…
Коли я вийшла з олімпійського селища і батьки мене обняли, я так плакала… Мені було так боляче, що ми втратили медаль… Тому вдячна батькам, що у цей момент вони були зі мною. Було б важко пережити це самій… Я з 9-ї ранку до 9-ї вечора щодня у залі. І так рік за роком… Особистого життя у мене майже немає.
— А перше кохання у вас було?
— Перше кохання було (усміхається. — Авт.). Це було цього року, я нікому про це не розповідала… Позитивні емоції додають спортсмену сил… Але вже понад пів року я не з цією людиною. Наші шляхи розійшлися. Я захотіла ще більше сконцентруватися на спорті.
— Він теж спортсмен?
— Ні, він зі спортом не пов’язаний.
— Попри те, що ви вісім років живете у Києві, Львів — ваше рідне місто…
— Я дуже люблю це місто! Київ — це рух, кар’єра, спорт… Львів — це релакс! Вдома у мене є собака. Тому кожна поїздка до Львова як бальзам на душу…
— І наостанок — про помилку, яка з’явилась на одному популярному сайті під час Олімпіади у Парижі. У міжнародній версії сайту автори зазначили ваше місце народження: «Львів (росія)». Що це було?
— У мене якраз були змагальні дні, і не було телефону. Потім мені показали: «Львів (росія)». Не знаю, чи це була технічна помилка, чи спеціально зроблено… На Олімпіаді працюють волонтери з усього світу. Хто саме цим займався, ми вже не дізнаємося…